Subject: Her følger artiklen
From: "Frede Vestergaard" <[email-masked]>
To: <[email-masked]>
Cc: <[email-masked]>
Date: Tue, 31 Jul 2007 17:05:14 +0200

Weekendavisen | 06.05.1994 | 2._sektion | Side 20 | 1601 ord | artikel-id: AZ498917
Drivhus -troen står på tynd is
Global ophidselse. Det videnskabelige belæg for den globale opvarmning er tvivlsomt. Frygten for drivhuseffekten er ikke vel begrundet i videnskaben.
Af PETER D. DITLEVSEN

PÅ den store miljøkonference i Rio de Janeiro i 1992 konkluderede eksperter og politikere, at det altovervejende miljøproblem på kloden er global opvarmning. Opvarmningen er en følge af udledning af kuldioxid (CO) til atmosfæren. Man taler om drivhuseffekten. Efter mødet i Rio har man overalt i verden sat foranstaltninger i værk, der skal nedbringe udledningen af CO. I Danmark har vi indført CO-afgift på brændsel. Det er ikke direkte en energiafgift, fordi mængden af CO, som udledes pr. energienhed ved afbrænding af naturgas og kul er forskellig. Det er således billigere i afgift at brænde naturgas end kul. I Norge blandes CO fra off-shore gasafbrænding i havvandet, så kuldioxiden ender på bunden af Atlanten. 

Foranstaltninger mod drivhuseffekten skulle bygge på videnskabelige fakta eller rimeligt sikre indicier. Men videnskabsfolk inden for feltet er langt mere skeptiske over for teorien om global opvarmning end politikerne og deres rådgivere. Teorien hviler på et i bedste fald meget mangelfuldt videnskabeligt grundlag. 

Opvarmningen 

Jorden får sin energi fra solen i form af kortbølget stråling. Stråling går for en stor dels vedkommende direkte gennem atmosfæren og opvarmer landmasserne og oceanerne. Landet og oceanerne udsender derefter langbølget varmestråling, der til dels absorberes i atmosfæren og opvarmer den. Absorptionen i atmosfæren af langbølget stråling foretages af forskellige gasmolekyler mest vanddamp, CO og methan. Hvis disse gasser ikke fandtes i atmosfæren, ville jorden være en meget koldere planet end tilfældet er. Der er altså en naturlig drivhuseffekt på jorden. Den kortbølgede stråling lukkes ind, mens den langbølgede stråling holdes inde. Ordet drivhuseffekt er i øvrigt en smule misvisende, fordi et drivhus virker ved at lukke solstrålingen ind, mens det holder på varmen ved at forhindre, at den varme luft i huset blandes med den kolde luft udenfor. Nu er det selvfølgelig besnærende at sige, at atmosfærens temperatur vil stige, hvis den får tilført mere drivhusgas til at stoppe for den langbølgede udstråling. Men så enkelt er det langtfra. 

Kompliceret samspil 

Klimasystemet er et komplekst samspil mellem oceanerne, atmosfæren, iskappen, landmasserne, biosfæren - og menneskelig aktivitet, (hvis vi vil regne os selv uden for biosfæren). Atmosfæren er således kun en lille del af det samlede klimasystem. I sit gamle skoleatlas kan man se, at klimaet afhænger af ganske mange forhold som havstrømme, bjerge, skove og så videre. I klimasystemet udveksles stof og energi i indviklede kredsløb, som endnu langt fra er afklarede. Atmosfærens kemiske sammensætning er en følge af de biologiske processer på jorden. Disse livsprocesser er igen afhængige af atmosfærens og oceanernes kemiske sammensætning. Sådanne forhold, som virker tilbage på hinanden, kaldes feedback-mekanismer. De kan være både positive og negative. En positiv feedback-mekanisme er en sammenhæng, hvor en ændring i én størrelse fører til en større ændring i en anden størrelse, som så igen fører til en større ændring af den første størrelse og så videre. Det er således en forstærkende negativ mekanisme, ligesom en radioforstærker. En negativ feedback er en ændring, som fører til en ændring, som igen fører til en formindskelse af den første størrelse, eller en ændring i negativ retning. Det er således en regulerende eller dæmpende mekanisme, ligesom en termostat. 

Feedback 

Klimasystemet indeholder utallige feedback-mekanismer, som generelt indeholder langt flere end to forskellige parametre. Årsags- virkningssammenhængene kan være så komplicerede, at det er svært at afgøre, om et givent feedback er positivt eller negativt. Et eksempel på en simpel positiv feedback-mekanisme er ørkendannelse: Jo mere vegetationen forsvinder, des mindre til at holde på fugtigheden, des mindre vand til planterne, des mere ørken. Et andet er isdannelse, jo mere is og sne, des større reflektion af solstrålingen, des koldere, des mere is. Et eksempel på et negativt feedback er skydannelse: Jo højere temperatur, des større fordampning, des flere skyer, des mindre solstråling, des lavere temperatur. Vi kan ikke umiddelbart sige, at når en faktor som CO indholdet i atmosfæren ændres, så følger en tilsvarende ændring i temperaturen, fordi positive og negative feedback-mekanismer indgår i dynamikken. Skyerne indgår i et kompliceret samspil med strålingen fra solen. I nogle tilfælde holder skyerne solstrålingen ude fra jorden, og i andre holder de varmestrålingen inde. En skyfri nat er koldere end en overskyet nat, mens en skyfri dag er varmere end en overskyet dag. Vand i atmosfæren er den vigtigste reguleringsmekanisme i forbindelse med drivhuseffekten. Men den er kun kendt i grove træk. Det har ført til mange lidet underbyggede teorier om, hvad drivhuseffekten medfører. En teori er, at vi vil se flere voldsomme storme, fordi den øgede varmetilførsel til atmosfæren medfører en forøgelse af bevægelsesenergien. En anden er, at oceanerne vil stige mange meter, fordi iskapperne ved polerne vil smelte. Den modsatte er, at oceanerne vil falde, fordi den øgede opvarmning ved ækvator fører til større nedbør, som fører til forøgelse af is og snemassen ved polerne. I de fleste af disse spekulationer ignoreres vigtige samspil mellem atmosfæren, oceanerne og biosfæren, fordi de ikke er kendte i tilstrækkelig grad. Regnet ud fra mængden af fossilt brændsel, der er brændt af til dato, burde ændringen i atmosfærens CO indhold være omkring det dobbelte af det, vi måler i dag. Vi ved ikke med sikkerhed, hvor det overskydende CO er blevet af. Det bedste bud er, at det er optaget i oceanerne. 

Naturlige svingninger 

Vi ved, at klimasystemet har meget store naturlige svingninger som istiderne. Men vi ved endnu ikke med sikkerhed, hvilke mekanismer, der ligger bag disse svingninger. Hvis vi end ikke forstår mekanismerne bag istiderne, hvad bygges så udsagnene omkring den menneskeskabte drivhuseffekt på? Der er i hovedsagen fire forskellige indicier for drivhuseffekten. Det første er som tidligere nævnt, at CO absorberer den kortbølgede stråling, så derfor forventer vi en opvarmning. Dette argument falder nok på at være for simpelt. Det andet bygger på brug af komplicerede matematiske modeller udviklet til vejrforudsigelser. Disse modeller forudsiger en global opvarmning, hvis CO indholdet i atmosfæren stiger. I modellerne indgår mange af de fysiske feedback-mekanismer, som vi kender fra observationer og laboratorieforsøg. Men disse modellers gyldighed er alene godtgjort ved deres evne til at forudsige vejret. Men der er mange ukendte processer og desuden processer, som modellerne er for grovkornede til at inddrage. At forudsige vjeret er ikke det samme som at forudsige ændringer af klimaet. Derudover ved vi, at afgørende vekselvirkninger mellem atmosfæren og klimasystemets andre dele slet ikke er repræsenteret i modellerne. Usikkerheden med disse modeller er så stor, at mange forskere mener, at man overhovedet ikke kan fæste lid til resultaterne. 

Passer ikke 

De to sidste indicier bygger på observationer. Meteorologiske observationer indsamlet fra hele verden viser ændringerne i middeltemperaturen i de sidste 100 år. Ud fra disse data hævdes det, at middeltemperaturen er steget med 1/2 grad Celsius over sidste 100 år. Men hvis man ser på temperaturkurvens forløb, ser man en stigning indtil omkring 1930, dernæst uændret eller ligefrem faldende temperatur indtil omkring 1970. Og først derefter en stigning igen. Den kraftige menneskeskabte stigning i atmosfærens CO sker først efter 1930'erne, hvor vi så skulle forvente stigningen i temperaturen, men hvor der faktisk sker et fald. Ser vi derudover på lokale temperaturændringer i de sidste 100 år, er billedet endnu mere broget. Der er områder, hvor der er gennemsnitlige temperaturfald. Det ser ud til, at vi ikke kan finde noget signal på drivhuseffekt i meteorologiske data, som er domineret af store naturlige variationer. Signal/støj forholdet er så at sige for svagt. Hvis der overhovedet er et signal. Det sidste indicium bygger på målinger af CO indholdet i isen på Antarktis og i Grønland. Denne is er meget gammel og indeholder informationer om CO indholdet i atmosfæren under istider. Målingerne er meget usikre, men de skulle vise, at atmosfærens CO indhold er lavere i istider end i mellemistider. Altså at det er varmt, når der er meget drivhusgas og omvendt. Men hvis vi ser nøjere på, hvordan CO indholdet ændrer sig i forhold til, hvordan tempeaturen ændrer sig, og forudsætter, at vi virkelig måler det, vi tror, så ser vi nogle gange, at CO-indholdet stiger før temperaturen, og nogle gange omvendt. Der kan altså ikke være en simpel direkte årsag- virkningsammenhæng, snarere en kompleks dynamik, som involverer mange andre komponenter af klimasystemet. 

Pas på 

Selv om det ser ud til, at sagen står svagt med hensyn til at kunne udtale sig med sikkerhed om drivhuseffekten, har vi dog i høj grad øget vores indsigt i klimasystemets opførsel. Med den store regnekraft computeren har givet os, er vi begyndt at forstå nogle af de måder, komplekse »ikke-lineære« systemer, som klimasystemet, opfører sig på. I begyndelsen af 1970erne, hvor vi havde et par kolde år, var den store miljøtrussel, at vi nu var på vej mod en ny istid. I de seneste år, som har været varme, har truslen været drivhuseffekten. Vi har ikke sikre indicier for nogen af påstandene. Men vi ved, at klimaets variationer kan være helt naturlige svingninger. For at komme spørgsmålet om drivhuseffekten nærmere er det nødvendigt med langt mere forskning i klimasystemets grundlæggende dynamik og langt mindre nødvendigt med politiske bestillingsarbejder til Brundlandt-rapporter og Rio- konferencer. Det sidste er ofte spild af godt videnskabeligt krudt, fordi det tvinger til koncentration om videnskabeligt mindre frugtbare ideer. Når vi med god grund er bekymrede for vores miljø, må vi lade vores politiske handlinger afspejle vores ydmyghed over for naturen og lade tvivlen komme miljøet til gode. Det ville bestemt være klædeligt for menneskeheden, hvis vi ikke futter alle de fossile brændstoffer af på nogle få århundreder. Det har trods alt taget naturen 300 millioner år at opbygge ressourcerne. Men vi skal ikke tro, at vi kan få svar på vores spørgsmål ved bestillingsvidenskab. Peter D. Ditlevsen er forskningsadjunkt på Niels Bohr Instituttet for Astronomi, Fysik og Geofysik.